- Det er jo så lenge siden at det er jo...
Jeg husker jo nesten ikke...
hvordan...
hvordan jeg dreiv med det her.
Det var jo i 1971, høsten 1971 spesielt,
som jeg fikk en veldig driv til å tegne.
Og da var det dyr stort sett det gikk i.
Dyr og fugl og insekter.
Og så hadde jo zoologisk museum vært et slags Soria Moria.
Jeg våget meg til å sende et brev
med spørsmål om hva som skulle til for å kunne få en jobb
som tegner på for eksempel et sted som zoologisk museum.
Det jeg fikk beskjed om var jo at en trengte jo en
utdannelse og helst med noe erfaring fra tidligere.
Og jeg hadde ikke noe av det.
Så sendte jeg nå inn de tegningene,
og for å gjøre en lang historie kort,
så fikk jeg brev og telefon fra Rolf Vik, som var...
Professor Rolf Vik. Hehe.
Det var jo som å få vår Herre på telefonen.
Nei så da...
Og da kunne jeg få et engasjement,
i første omgang et sånn prøve-engasjement i 14 dager.
Ja, så da gikk jo det greit.
Og så ble jo det til åtte år tilsammen da.
Den mest interessante oppgaven
det var å være med på å bygge opp
naturtablåene i norske salen.
Sammen med Lennart Blomberg
som da var utstillingsleder.
Han var preparant og var jo
både faglig når det gjaldt arter
og måter å gjøre det på.
Så vi begynte jo i 1975.
Det var vel i mai 1975 den første som vi var ferdig med.
Bare en bitteliten monter.
Og den siste var i juni 1980.
Da var vi liksom ferdig.
Da slutta jeg på museet.
Men så har det jo blitt flere både i norske salen;
Geirfuglen for eskempel på 90-tallet.
Og ferskvannsfisk-monteret
Og den i fra...
Tørrakvariet som de kaller det, altså saltvannsfisk.
Det ble jo laget seinere.
Og så var det jo Svalbard-salen.
Så jeg kommer jo stadig tilbake igjen.
- Og så gikk det en del år, og så...?
Ja.
Plutselig så var det spørsmål om en ny bakgrunn.
Så det var jo vanskelig å si nei til det da.
Nei, da var jeg jo på besøk hos dere da
Jeg var jo godt kjent der i fra før.
Men da fikk jeg jo informasjon i fra dere
hvordan dere kunne tenke dere at jeg skulle gjøre det.
Og så var det jo at jeg trengte bilder.
Tasmania er jo ikke akkurat det som jeg, hehe...
Det er ikke den naturen jeg kjenner best.
Så da fikk jeg jo bilder på epost,
og kikket på det,
og så laget jeg et par tre skisser.
Og det er jo liksom den vanlige måten.
Og så nå i våre dager som det er så enkelt
så er det jo bare å sende over på epost.
Og så kunne dere da kikke på skissene.
Og så ble vi enige om...
hvordan vi skulle gjøre det og hvilke skisse dere likte best.
Og hva vi eventuelt skulle gjøre annerledes.
Så da var det jo bare å få tak i lerret og stifte opp.
Å få det fra skissa der og opp til lerretet.
Det man har tenkt på er jo at man har hatt glede av det selv.
Og så vet man jo at det er andre som har glede av det,
og det er jo dobbeltglede.
Og at det har en funksjon.
Og jeg synes jo at det er...
Det å ha noe håndgripelig eller noe
ha ekte,
ekte så langt det går an da å få natur å se på,
i stedet for å se på en skjerm som det er mulighet for,
og som det er mer og mer av nå.
At en kan fortsatt ha
fysiske utstillinger.
Det synes jeg er viktig.
Det er noe som er mer varig tror jeg da.
Det er jo ikke selvsagt at ting blir stående,
fordi utstillinger og ting det blir jo skifta ut.
Og ingenting varer evig.
Men nå har det jo i hvert fall fått stå i mange år - 1980.
Og at det fortsatt ser ut som at det skal få stå,
at det er interesse for det,
det er jo veldig stas det.
Hm.
Ja her har det jo blitt noe som er lagt til etterpå her.
For her er det noe plastsøppel og greier
oppi fuglefjellet.
Det hadde ikke vi.
Bakgrunnsmaleriet var jo på en måte litt enkelt det.
Ja eller det var jo ikke den store utfordringen,
men så var det all fuglen som skulle være i lufta.
For det var jo om å gjøre å skape det virrvarret i lufta.
Det var jo en kjempejobb.
Og vi hadde jo laget det sånn at
bakgrunnen den gikk i bue
både rundt sånn, men det gikk også opp i taket.
Sånn at vi måtte jo lage til stillaser og sånn.
Så da var det jo å ligge på ryggen oppi der,
jeg holdt på å si i flere uker,
å male fugl i taket og nedover på bakgrunnen.
- Det er ikke bare naturlige fugler på bakgrunnen?
Hehe, nei det ble veldig mye lundefugler,
så vi måtte variere litt tenkte vi.
En dag jeg følte jeg måtte ha litt forandring da,
så ble det en Donald som daler ned blant
blant lundefuglene oppi der.
Nå skal vi se.
- Jeg tror jeg kryper inn her jeg. - Gjør det du.
- Det går bra.
- Hvordan ble det mon tro? - Jeg vet ikke...
- Ble det fullstendig fiasko eller?
- Det ble jo fantastisk!
- Hæ?
- Det er helt fantastisk.
- Se på fjellet så fin belysning det får.
- Moro. Hehe...
- Moro å være så flink ja?
- Ja, står fint der.
- Det ble veldig bra det.
- Hm. Det var flaks.
- Hahahaha. - Ren skjær flaks ja.
- Ja...
- Spørs det.
- Det hender man kan ha flaks.